- Какво правиш?
- Изтребителят има нужда, от един от двигателните елементи на Моя.
- От моя модул няма да стане.
- Въпрос на приоритети, Крайтън, знаеш кой кораб е по-важен.
- Да знам кой е по-важен за теб, но...
- Да, този който действително може да ни измъкне, ако ни нападнат.
- Познавам някого,
който скоро ще бъде нападнат,
ако не... - Крайтън?
Ерън?
- Да, господин лоши новини.
Моя току що усети нещо.
Изглежда активно ни следи.
- Права беше, слагай го.
- Можеш ли да разбереш, какво е?
- Не.
- Даже не изглежда, като материален обект.
Само...
енергия.
Заан,
можеш ли да го видиш?
- Пилот,
не получавам образ...
но смятам, че ще ни настигне след приблизително...
петнадесет секунди.
- Започване на обходни маневри...
сега.
- Какво имаш предвид, като казваш, че е вътре в Моя?
- Движи се прекалено бързо, за да бъде проследено, Пилот!
- Там ли си, Пилот?
- Крайтън.
- Какво?
Ерън,
цели се високо,
но го застреляй!
Еръъън!
- Крайтън?
Крайтън!
- Казвам се Джон Крайтън,
астронавт...
удари ме радиационна вълна,
изстрелях се през червеева дупка
загубен съм в далечната част на вселената,
на кораб,
жив кораб пълен със странни извънземни форми на живот
помощ... Моля, чуйте ме
има ли някой, който може да ме чуе?
Преследва ме луд военен командир
Правя всичко което мога.
Просто търся начин да се прибера у дома.
- Уау! Какво по дяволите е това, и къде е Крайтън?
- Вътре. Засмука го, но не ме карай да обяснявам как.
- Може ли някой да ми каже, какво, по дяволите, виждам?
- Къде си?
- Аз съм в коридора под...
втора ремонтна платформа.
Има... нещо,
стърчащо от тавана.
- Не се доближавай до него, Райджъл.
- Наистина ли мислиш, че трябва да ми го казваш?
Пилот, какво по дяволите, е това нещо?
- Неизвестно. Не мога да извлека никакъв смисъл от тези показания.
- Продължавай да се опитваш.
- Получавам противоречиви данни.
Има енергийни флуктуации.
Това много стресира Моя.
- Пилот?
Пилот!
- Масивни енергийни флуктуации.
Незабавно напуснете района!
- Д'Арго!
Какво по дяволите ст...
- Дръж комуникатора си включен и не мърдай, докато не ти кажа.
- Какво?
- Просто прави каквото ти казвам!
- Д'Арго!?
- Просто го направи!
- Това ме е всмукало?
- Ти беше вътре. Нищо ли не помниш?
- Ъъ. Аз... спомням си студ.
- Концентрирай се малко повече, заради мене, Джон.
Трябва да знам, дали си видял нещо или някого вътре?
- Не, там имаше...
светлина.
Спомням си светлина.
И бях, ъъ...
- Джон, къде си се порязал?
- Аз съм порязан?
Порязан ли съм?
- Не си порязан.
- Не, не. Не съм порязан.
- Беше съществото.
- Съществото?
- Ти не беше единственият, който излезе
от сферата. В момента Д'Арго го проследява.
- О, господи, още една твар.
Добре, по-добре да отида да му помогна.
- Джон, не си в състояние.
- Не, не, добре съм. Просто ми трябва пушка.
- Мътните ме взели.
Какво ти се е случило?
- Е, това е въпросът за 64 хиляди долара. Ерън, имаш ли пушка?
- Джон, моля те...
- Не, добре съм. Просто трябва да отида
и да помогна да намерят съществото.
- Добре ли си?
- Да.
- Той същество ли каза?
- Не ме интересува колко са заети. Трябват ми още ДиАрДита.
- Разбрано.
Идват.
- Да разбирам ли, че нямаш късмет?
- А аз да разбирам ли, че няма да си мръднеш и пръста да помогнеш?
- Ако видя съществото, ти ще си първият, който ще разбере.
- Със сигурност ще последвам писъците ти.
- Какво ще кажеш, за всемогъщия си луксански нос?
Непрекъснато се оплакваш, че аз ти мириша.
Не можеш ли...
да надушиш това нещо?
- Щях да го направя.
Само че, единственото, което помирисвам,
е Крайтън.
- Не разбирам. Как може тази...
онази малка светлинка, да се превърне в това...
нещо, и после...
после да те засмуче, и после да изплюе не само теб...
- Чиана, моля те, главата ми.
Ще ми дойде добре още някоя дреха.
- Връщам се след секунда.
- Благодаря ти.
- Това не може да е вярно.
- Кое не може да е вярно?
- Доколкото мога да кажа, не си получил никакви
наранявания, докато си бил в онази сфера.
- Това лошо ли е?
- Това значи, че тази кръв би трябвало да е от съществото, но...
- Но какво?
- Джон, тази кръв е твоя.
- Сега вече става хубаво, нали?
- Моля те, ка...
каквото... каквото и да искаш...
- Ч... Ч...
- За каквото и да си дошъл...
вземи го, разбра ли?
- Чиа...
Чиана.
- Знаеш името ми?
- Аз...
Джо.
Аз... Джо.
- Не разбирам.
- Какво си ти?
- Д'Арго!
- Чиана.
Аз.
- Джон!
Крайтъъън.
- Ти си...
Крайтън?
- Не може да си.
Не може да си.
- Аз...
Джон.
- Ще отидем да видим Заан, става ли?
- Заан.
- Тя ще разбере, какво става.
- Заан, синя.
- Познаваш ли Заан?
- Заан.
Добра.
- Добре.
- Дрехи?
- Не точно.
Не, не, не! Всичко е наред.
Не мисля, че иска да нарани някого.
- Махни се от него, Чиана.
- Не мисля, че ти трябва пушката.
- Къде го намери?
И какво по дяволите, прави в летателния ми костюм?
- Беше в каютата ти.
Погледни го.
Той се мисли за теб.
- Какво?
Добре.
Кой си ти, и какво искаш?
- Аз съм аз.
Джон. Крайтън.
- Да бе. Това е...
страшна маскировка, може да заблуди всеки.
Кой си ти?
- Ти.
Ти.
- Господи.
О, Господи,
това ми харесва.
Добре, значи ще се придържаш към това твърдение?
Искаш да си поредния, който ми се бърка? Добре, нареди се на опашката.
- Не, Крайтън!
- Чиана!
Писна ми!
Достатъчно зле е, че ме изплю някакъв зелен мехур,
а сега и Квазимодо твърди, че е мен.
- Аз! Теб!
- Не.
Не си.
Какво искаш? А?
Ка-ка-какво искаш?
Кажи ми. Кажи ми какво искаш, и може би ще мога да ти го намеря.
- Искам...
- О, не, не ме пипай.
- Искам да знам...
- Долу ръцете!
- Крайтън!
Моля те, кажи ми, че това беше само приспивателно.
- Това беше.
- Уф, наистина противно.
Но,
ако махнеш козината, челото, виждам, че си приличате, Крайтън.
- Достатъчно е, за да го накара да си мисли, че той е ти.
- О, моля ви се.
Това не съм аз, това е някакъв клонинг
или нещо подобно, който не е станал.
- Добре но тогава откъде...
откъде познава всички?
- Все едно има твоите спомени.
- Чиана,
половината галактика има моите спомени.
- Джон?
- Да, Заан?
- Проведох пълен кръвен анализ.
Има някои незначителни хромозомни разлики, но
като изключим това, е съвсем като твоята.
Джон, направих всички възможни тестове. Няма никакво съмнение.
- Супер.
Има моята кръв.
Моята ДНК.
- Чиана е права. Има повече от това.
- Това е лудост.
Кой, ако е с ума си, би искал да ме копира, още по-малко като..
като пещерен човек?
- Пещерен човек?
- Да, примитивни предшественици. Предполага се, че са изглеждали така.
- Имал си предшественици, които са изглеждали така?
- Да.
Твоите как са изглеждали?
- Пилот!
- Сферата е!
Енергийните флуктуации се подновиха.
- О, по дяволите. Да вървим.
- Чиана, стой тук.
- Ерън, какво става там?
- Същото, като преди. Пилот, какви данни получаваш?
- Същите енергийни флуктуации, само че по-мощни.
И се увеличават!
- Да се махаме от тук!
Ерън,
Пилот, добре ли сте?
- Все още има енергийни флуктуации. Но намаляха.
- Крайтън, по-добре ела тук.
- Ерън.
- Не мърдай.
- Слушай, умирам от студ. И защо, по дяволите, си насочила оръжие срещу мен?
- Кой си ти?
- Аз съм Джон.
Джон Крайтън.
- Не мисля.
- Най малкото, Джон има повече косми.
Освен другите неща.
И за това ли ще обвиниш студа?
- Какво, по дяволите, ми се е случило?
- Слушай,
разбирам, защо го правиш, но...
- Ти поне можеш да говориш. Така че, започвай.
Кой си ти и какво знаеш за сферата?
- Знам точно толкова, колкото и ти.
- Защото се предполага, че си мен ли?
- Виж,
разбирам странността на ситуацията,
но ти казвам истината.
Аз съм Джон Крайтън.
- Не,
аз съм Джон Крайтън.
- Аз,
не се съмнявам,
че казваш истината.
- Добре.
Прекрасно.
Напредваме.
Оказва се, че аз съм си аз.
Следователно,
ти не си...
аз.
- Всъщност, не.
- Не така,
както обикновено се възприемам. Има някои...
физически различия.
- Само някои?
- Да.
- Виж, може би ще помогне,
ако мислиш за мен, като за твоя алтернативна
версия.
- Изобщо не искам да мисля за теб.
- Ти можеш да си позволиш този лукс.
Аз не мога.
В спомените си,
изглеждам като теб.
- Твоите спомени?
- Да.
Все едно съм изживял живота ти.
- Не ти вярвам.
- Не,
не съм си и помислял, че ще го направиш.
- Добре.
Когато проектът Фарскейп
получи финансиране,
какво направих?
- Отпразнува го с татко, ДиКей и Алекс.
Пи малко повече шампанско, отколкото трябваше, което ти коства
твърде много.
Скара се с ДиКей.
- Чакай. За какво се скарахме?
- Той мислеше, че нещата вървят прекалено гладко.
Че нещо задължително ще се обърка.
Сигурен съм, че си спомняш.
- Да, аз... ъъ...
казах му, че говори пълни глупости.
Съвсем бях забравил за това.
- Пилот!
Нова активност от страна на сферата.
В момента я анализирам.
- Д'Арго, на ремонтната платформа.
Ерън, остани с него и виж какво можеш да разбереш за сферата.
Пилот, какво е положението?
Още един аз ли ще получим?
- Не мисля.
Данните са по-различни от преди.
- В какъв смисъл?
Пилот!
- Това не е възможно!
Изглежда, че сферата генерира нещо като...
портал между измеренията.
- Уоу, оу! Този мехур създава дупка между измеренията?
- Да, и активно се опитва да ни всмуче през него.
Имаме приблизително четвърт час, преди да ни всмуче.
- Ясно.
Знаеш ли нещо по въпроса?
- Колко пъти да ти казвам, Ерън. Не знам нищо.
- Имаш ли някакво предложение, Пилот?
- Правя всичко възможно!
- Какво ще кажеш за хиперпространствен скок? Може би можем да се измъкнем.
- Порталът се генерира от сферата, а сферата е вътре в Моя.
Не можем да избягаме.
- Ясно. Какво, по дяволите, можем да използваме?
- Дай ми комуникатора ти.
- Защо?
- Имам идея. Дай ми комуникатора ти.
Чуй ме, Ерън.
Искаш ли да бъдеш всмукана в друго измерение?
- Не, но може би ти искаш.
- Не съм някакво междупространствено извънземно.
Ако този кораб бъде всмукан, ще бъда всмукан и аз.
Така че, дай ми
комуникатора ти.
Вярвай ми, Ерън.
Добре, поне им прати съобщение.
Кажи им да използват защитния екран. Това е всичко, което имаме.
- Защитният екран!
- Какво?
- Защитният екран. Ще го използваме, за да противостоим
на притеглянето от дупката между измеренията.
- Не мисля, че ще стане.
- Не съм напълно сигурен, по скоро импровизирам в движение. Но,
защитният екран отразява енергия, нали?
- Точно така.
- Значи, ще го използваме, за да противостоим на притеглянето.
Не съм на свой терен, така че, чакам предложения.
- Крайтън.
- Какво?
- Мутацията ти има предложение.
- Супер.
- Виж, трябва да използваш защитния екран, за да противостоиш на
на притеглянето от дупката между измеренията.
Човече, надявам се и двамата да сме прави. Командна зала!
- Изглежда, че той знаеше какво си мислиш.
- Сега вярваш ли ми?
- Не.
Още не знаем, дали ще проработи.
- Няма да проработи, ако не го инсталират правилно.
Ерън, заведи ме на ремонтната платформа.
Ако трябва под прицел, но ме заведи на ремонтната платформа
- Под прицел.
- Не съм сигурен, че ще проработи, господин Райджъл,
действам на шесто чувство.
Сигурен съм, че го оценяваш.
- Би трябвало да се измъкваме, не да се ебаваме
със защитния екран, с надеждата, че ще стане нещо.
- Измъквай се в такъв случай!
Поне ако умрем, ще умрем на спокойствие.
- Пилот, готов ли си да подадеш енергия към защитния екран?
- Готов съм.
- Добре, защото ние кажи-речи свършихме.
- Джон, какви енергийни настройки използваш?
- Всичко е нагласено на 100%, защо?
- Страхувам се, че ще трябва да го рекалибрираш.
- Не, не, не, не, не. Нищо няма да рекалибрираме.
Пускаме го на всичко, което имаме.
- Настройките трябва да са синхронизирани с данните
от сферата, иначе няма да противостоят на притеглянето.
- Трябва да са синхронизирани.
- Рекалибрирай ги на 85%.
- Няма наистина да направиш това, което той казва, нали?
- Намали ги, намали ги!
- Ти си луд.
- Пилот, готов ли си да започваме?
- Когато кажеш.
- Д'Арго!
- Готов съм.
- Направи го сега!
- Правя го.
Проработи.
Екранът отразява енергията на сферата, обратно към самата нея.
Спря да ни тегли навътре.
- Кучият му син.
- Той беше прав.
- Впечатляващо.
- Радвам се, че проработи.
Но още не сме се измъкнали.
Пилот, колко време можем да издържим?
- Енергийните ни нива няма да траят вечно.
Смятам, че защитният екран, ще може
да противостои на притеглянето на сферата
само четири часа.
Може би по-малко.
- При положение, че издържи самият защитен екран.
Трябва да работим, допускайки, че имаме по-малко от три часа.
- Хей, хей. Всичко е наред.
Това съм аз,
Пип.
- Какво стана?
- Заспа за малко.
Спомняш ли си?
- Сферата.
Трябва да знам...
какво стана.
Чиана.
- Нищо не мога да ти кажа.
Комуникаторът ми беше изключен.
Не исках да те будя.
- Трябва да знам.
- Хей!
Моля те, успокой се.
Крайтън!
Джон!
Така се казваш, нали?
Този, който си?
- Бях аз.
- Какво имаш предвид с "бях"?
- Виж ме.
Вече не Джон.
Отишъл си.
- Е, изглежда тук нищо не можем да научим.
- Ти кой си, по дяволите?
- Очевидно, още един Крайтън.
- Още един?
- Здрасти, Пип.
Не ми се вярва, да ти е казал нещо полезно за сферата.
- Не е нужно да минаваш през мен.
Попитай го сам.
- Ти също аз.
- Ще има ли някакъв смисъл?
Въпреки това, като го гледам, това насочва към някои...
интересни възможности. Изглежда има схема при копирането ми.
- Имаш предвид, копирането на Крайтън.
- Точно така.
Той е шаблонът, оригиналът.
И от една страна имаме тази версия, който
изглежда почти не е способен да мисли,
а от друга...
- Теб.
- Пилот,
опита ли се да комуникираш със сферата?
- Не отговаря на никой от сигналите ми.
Но излъчва доста собствени сигнали.
Капитан Крайтън вече ги разглежда.
- Разбира се, че го прави.
- Показвам първите сигнали.
- Казах ти, вече анализирах този сигнал.
- Разбирам, но ще го анализираме отново.
Когато си готов, Пилот.
Би ли опитал по-малка честота, моля те.
Сега се опитай да филтрираш първи и пети тон.
- Чуйте това.
Удвоете Крайтън и удвоявате загубата на време.
- Много смешно, Райджъл.
- Наистина трябва да обърнем повече внимание на защитния екран.
Вече показва признаци на изтощение.
- Да.
- Най накрая спря.
- Кое спря?
Не можеш ли да чуеш това?
- Толкова с тази работа.
- Не можеш ли да чуеш това?
- Крайтън, би ли обяснил?
- Млъкни, пухчо.
- Превеждам на модела на извънземните мозъчни вълни.
Превеждам на модела на извънземните мозъчни вълни.
Вие повредихте нашият кораб за събиране на образци.
Това доведе до загубата на предвидения образец и генетичните производни.
Вътрешните поправки са готови,
но корабът ни не може да си тръгне, освен ако не носи
поне един от предвидените образци.
Ако образецът не се постави в кораба,
той автоматично ще привлече, всяка биологична материя,
в обхват от един метър.
Не искаме да ви нараним.
За да избегнете по нататъшни повреди,
поставете един от предвидените образци в кораба ни.
Един от предвидените образци.
- Един.
Трябва да се върна.
- Очарователно.
Имаме отговор.
- Крайтън,
Какво става?
- Един от нас ще умре.
- Образец.
- Да, явно съм точно това.
- И какво ще стане, ако сферата не получи това, за което е дошла?
- Тогава ще вземе всички ни.
- В друго измерение?
Не мисля.
Съжалявам, Крайтън. Може би ще можем да отделим
за всеки от вас по един малък прощален обяд.
- Един, Райджъл.
Искат един от мен.
- Само един?
Имаш предвид, че ще останат двама ли?
- Виж,
само защото сферата иска един Крайтън,
не значи, че трябва да си ти, разбра ли?
- Ще съм аз.
Кой друг?
- Какво ще кажеш за онзи, с голямата глава?
Хей, ти имаш точно толкова право да си тук, колкото и той.
- Забележителен механизъм.
Разбирате ли какво е това? Това е чисто изследователски
кораб. Посветен на изучаването на живота.
- Да, забележителен механизъм е. Само ми се
иска да беше избрал нещо друго за изучаване.
- Защо аз?
Защо не всички ние?
- Защото досега не е виждало нищо като нас.
- Правилно.
Вече е имало възможност да събере Луксанец, Делвийка...
- И по един от всеки друг на борда.
- Бих предположил, че твоята...
репликация, или може би трябва да кажа, моето
създаване, е вторичен ефект от проучването му.
Картиране на генетичния ни код.
- Достатъчно!
- Не ме интересува, какво прави това нещо,
просто искам да се отърва от него.
- Разбираемо е.
И за съжаление, знаем как.
Ще върнем най-излишният от нас.
- Какво?
Не мисля.
- Хайде, стига!
Да не искаш да кажеш, че не е прав?
Нека просто да дадем на сферата косматото
копеле и да се махаме, по дяволите, от тук.
- Не бих го казал точно по този начин, Райджъл, но...
- Много избързваме момчета. Много...
избързваме.
Ами ако грешим?
Ще го захвърлим в сферата, все едно е нищо?
Не можем да го направим.
- Аз мога.
- Ами ако има друго решение?
Някое, което още не сме намерили.
- Джон,
чу съобщението.
- Да, чух
съобщението.
Но си осигурихме няколко часа и ще ги използваме,
за да намерим друго решение.
Не, не, губиш перспективата си.
- Не, разширявам я,
това е което правя, това е, което ме прави себе си.
- Крайтън, каква е алтернативата?
Да се опитам ли пак да стрелям по това нещо?
- Ерън, това е лош план. Не мисля, че искаш още един аз.
- Джон,
- Какво, Д'Арго?
И ти ли ще ми кажеш, че греша?
Откога се измъкваме по най-лесния начин?
Някой ще ме подкрепи ли за това?
- Не и аз.
- Много добре.
Нека да видим, какво можем да открием.
Но Джон,
когато дойде времето...
- Да.
Пилот,
искам всички показания, които имаш за тази сфера.
Всички.
- Много добре, Крайтън.
- Аз познавам Крайтън, разбра ли?
Ти познаваш Крайтън.
Ти си той, по дяволите.
Виж, обещавам ти, че той няма да се откаже,
докато не оправи това.
- Познава Крайтън.
- Да.
- Спаси Моя.
Спаси Пип.
Само един начин.
- Прехвърлих всички събрани данни за сферата,
на информационна конзола на ремонтната платформа.
Другият Крайтън започна анализ.
- Не мислиш, че ще има късмет, нали?
- Много добре схващаш.
- Трябва да се опитаме, Пилот.
- С цялото ми уважение, аз анализирах тези данни четири пъти.
Съмнявам се, че ще се стигне до някакво ново прозрение.
- Пилот,
няма да позволя Моя да бъде всмукана във сферата.
- Нито пък аз.
Крайтън,
трябва да ти кажа,
че Моя никога не би поискала невинно създание да загине за нея.
Ще разбере, ако предпочетете да си тръгнете.
- Няма да го направим.
- Знам.
Но...
въпреки, че не бих искал съдбата ми да е различна от тази на Моя,
не споделям разбирането и, за тази ситуация.
Щом имаме решение, пре...
- Точно това се опитвам да намеря, Пилот,
и няма да спра, докато не се наложи.
Разбираш ли?
- Аз,
разбирам.
- Добре.
Сега да видим, дали можем да изпратим съобщение на тези крадци на тела.
- Защитният екран!
- Пилот, имаме изтичане на енергия!
- Можем ли да го пренасочим през нервния център?
- Вече съм се захванал. Трябваш ни в командната зала.
- Идвам.
- Изглежда, че вариантите ни, как да разрешим това, се ограничават.
- Няма да се предадем.
- Виж данните, Заан.
Мисля по-бързо и ясно, отколкото когато и да е,
и въпреки това успявам да разбера само част от това.
- Нещо може да изскочи.
- Да, разни нещата изскачат, само че, не се отнасят до тази ситуация.
Учудващо е това, което се случи с мен, Заан.
На практика, без даже да се опитвам, започвам
да разбирам понятия, за които съм мислил с месеци,
с години.
- Ако се опиташ, можеш да намериш решение за това.
- Не, това свърши.
Знаем какъв ще бъде резултатът, аз ти говоря
за бъдещето, за възможностите, които ще имаме.
- Значи просто ще се откажеш?
- Ще посрещна реалността.
- Това е реалност!
- Не, това е безсмислено.
- Ти не си този Джон Крайтън, който познавам.
- Заан.
Виж какво е станало с мен.
Как бих могъл да бъда?
- Чудя се, дали можеш също така, да видиш, какво си загубил.
Логиката ти може да е здрава, но е студена.
- Но е вярна.
Когато всички възможности бъдат изчерпани,
този Джон Крайтън, който познаваш, ще стигне до същият извод.
Аз стигам до там по-бързо.
Това е единствената разлика.
И знам, че и ти ще стигнеш до там.
- Резервният генератор изгоря!
- Защитният екран не е предвиден за такова нещо.
- Просто ми подай всичката енергия, която може.
- Захранваме те с всичко, което имаме.
- Не искам да чувам това, Ерън.
- Свършват ни възможностите, Крайтън. - Джон.
- Не можем да продължаваме да го правим.
- Д'Арго.
- Искам да знаеш,
че ако трябва да се отървеш от някой от Крайтъновците,
ще ти помогна.
- Оценявам предложението ти, Д'Арго,
но все още няма да се предам.
- Разбирам.
Но също така искам да знаеш,
че ако скоро не погледнеш реалността в очите, ще го направя вместо теб.
- Просто ми дай още малко време.
- Крайтън!
- Д'Арго, просто ми дай още време!
Сега искам всичката енергия, която имате.
- Прехвърляне на енергия.
- И предпоследната енергийна клетка на защитният екран е празна!
Не може да се презареди, докато защитният екран е активен!
Трябва да направиш нещо, сега!
- Време е.
- Знам.
- Искаш ли аз да се погрижа?
Това да ли е?
- Как може, да звучиш толкова спокойно?
- Мислиш ли, че на мен не ми е жал за него?
Разбира се, че ми е жал.
Но аз съм готов, да направя това, което трябва.
Сега, искаш ли аз да се погрижа?
- Не.
Ще се погрижа аз.
- Джон.
недей да се чувстваш зле.
Знаеше, че този момент ще дойде.
- Оценявам това, че идваш с мен, Д'Арго.
- Не бих те оставил, да го направиш сам.
Освен това, не мисля, че ще тръгне доброволно.
- Търсите ли някого?
- Къде е?
- Крие се.
- Чиана.
- Какво?
Мислите, че просто ще ви оставя да го убиете ли?
Освободих го.
- Как можа да го направиш?
- Майната ти, Д'Арго!
- Къде е?
- Някъде, където няма да го намерите.
- Разбираш ли какво си направила?
Имахме прост избор. Прост!
Той умира, ние живеем.
Сега всички ще умрем.
Моя ще умре!
- Имаме още два избора.
- Два?!
Аз съм този, който би трябвало да е тук.
Мислиш ли, че аз трябва да отида там?
- Да?
Ами плешивият ти приятел? И той ли би трябвало да е тук?
- Опитах се да намеря друг начин.
- О, да. Обзалагам се, че си го направил.
- По дяволите, Чиана, това не е честно.
- Честно?
Вие мислите, че той не е нищо!
Той е ти!
Той е сърдечен,
чувствителен.
Той е всичко, което някога съм харесвала в теб.
- Ти поеми първо до трето ниво, аз ще поема четвърто до седмо.
- Последните данни, Пилот!
- Последната енергийна клетка е паднала до 15%!
ДиАрДитата все още не са намерили другия Крайтън.
- Проверих останалата част от това ниво.
- Тогава се прехвърляме на следващото.
- Ерън, мисля, че е време да преоценим ситуацията.
- Предполагам, че не си доброволец за влизане в сферата.
- Точно така.
Видя какво мога да правя, мога да помогна на този екипаж.
- Какво ми предлагаш да направя, да се обърна и да започна да гоня Крайтън ли?
- В това има смисъл.
- За теб, да.
Но ти не принадлежиш на това място.
Ти си грешка.
Така че, по-добре се моли да намерим другия.
- Ерън.
Съжалявам.
- Райджъл!
- Ти, тъпа кльощава кучко!
Какво си мислеше?
- Какво съм си мислела?
- Това беше самосъхранение!
Мислех си, че ти най-добре ще го разбереш.
Даже Крайтън го разбра.
- Какво правиш?
- Ти какво мислиш?
Първият Крайтън, който видя, ще получи това в тила си.
- Няма начин.
- Дааа...
Всички ще умрем, ако един от тях не го направи.
- Няма начин!
- Има начин! И не ме интересува, кой от тях ще е!
- Райджъл!
- Това е твое дело, Чиана!
- Райджъл!
- Как?
- Как знаех, къде да те намеря ли?
Знаех аз къде ще отида, ако исках да се скрия.
Знаеш ли защо съм тук?
- Сферата.
- Да.
Пускам те да си вървиш.
Махай се оттам.
Върви! Мърдай!
- Крайтън.
- Намерих го.
Ще се видим на ремонтната платформа.
- Тръгвам.
Къде е?
- Пуснах го.
- Така си и мислех.
Джон, ти имаше шанса си.
И го пропиля.
Остави чувствата да те водят.
Не можа да посрещнеш реалността.
- Искаш ли да посрещнеш...
реалността?
- Посрещни реалността! Опитвахме се
да се спасим, за сметка на някой друг.
- Който не си струваше да бъде спасяван.
Хайде, Джони. Не ми казвай, че не си го мислеше.
Виждам, че част от теб още си го мисли.
Спомняш ли си, как отначало погледна на маймуночовека?
Как можеше да оправдаеш пожертвуването му?
Познай какво?
Аз гледам така на теб.
- Кажи ми нещо,
ако не бях тук, ти нямаше да отидеш в сферата доброволно, нали?
- Моя би могла да премине през отвора между
измеренията невредима. Бих поел този риск.
- О, да.
Ти си специален, нали.
С това отношение, наистина ли мислиш,
че си най-добрият от трима ни?
- Знаеш че съм.
- Да, ти си невероятен.
Идеално ще се приспособиш тук. Останалата
част от екипажа направо ще се влюби в теб.
- Ще го направят, когато видят, какво мога да направя за тях.
- Току що ми каза, че си готов да ги продадеш.
Да ги оставиш да минат през портала.
Ще те питам нещо,
някога искал ли си да знаеш, какво е да са ти приятели?
Просто си спомни за времето, когато беше мен.
- Много осъдителен си, за някой, който още се крие.
- Не се крия.
Времето ни свърши.
Обзалагам се, че не си предвидил този ход.
- Ти си много предсказуем.
- Предпочитам да мисля, че...
съм надежден.
- Разбираш, че трябва да стане по този начин.
Не бих могъл да бъда себе си, ако ти продължаваш да си тук.
Винаги ще бъда външният човек.
По-умен,
по-способен,
и все пак, не съвсем Джон.
Разбираш ли, колко разочароващо би било това?
- Мислиш ли, че някога ще станеш нещо по-различно от външен човек?
- По-добре, отколкото да умра.
- Значи ти си бъдещето.
Радвам се, че няма да го видя.
- Умрял?
- Да.
- Добре.
- Хей! Няма нужда да го правиш.
- Искам.
Не е моето място.
Не принадлежа.
- Виж, аз...
Аз също не принадлежа истински на това място.
- Твоето време.
Твоето място.
Моята съдба.
Аз приемам.
- Разбирам.
Разбирам.
Късмет.
Как е Ерън?
- По-добре от този защитен екран.
Всъщност е по-добре от теб, изглеждаш ужасно.
- Имал съм и по-добри дни.
- Направи това, което мислеше, че е правилно, Джон.
- И направих това, което знаех, че е погрешно.
Бъдещият Крайтън.
Кара те да се замислиш, натам ли сме тръгнали.
- Това е само една възможна генетична пътека.
- Да, но е възможна.
В това е проблемът.
- Чух какво си направил.
Наистина ли си предложил, ти да се гмурнеш?
- Отне ми известно време.
И ми трябваше малко помощ.
- Доколкото има значение,
радвам се, че стана по този начин.
- Иска ми се и аз да можех.
Винаги съм си мислил, че съм добър човек, Чиана.
Но най-несъвършеният аз,
този, за когото считах, че е най- невероятно, направи правилното нещо.
Ти някакси знаеше.
- Познавам теб.
Превод и Субтитри: Bulgaria TEXT '2000